VIATGE A TURQUIA DES DEL 26 D’ABRIL FINS EL 6 DE MAIG DE 2007

Dia 26 d’abril.

Avui es el dia de sortida,  després de no saber ben be com ens ho faríem per anar a l’estació per agafar el tren, la Susanna ens diu que ja ens acompanyarà ella. Com que aquests dies la Glòria es quedarà al pis, la portem al taller una estona abans, i tot seguit cap a l’estació, allà havíem provat d’agafar el  bitllet amb anticipació però curiosament això no es possible només en venen pel dia corrent.

Sortosament, el tren arriba a l’hora, bé fins el passeig de Gràcia, allà a la pissarra electrònica, apareix el tren a l’aeroport a  les 10,20, faltaven cinc minuts. De sobte desapareix i s’anuncia el tren per les 10,50 que es el següent, tot seguit la circulació de trens s’alenteix i cada vegada  passen menys trens, l’estació es va omplint i, ara ens anuncien que ja diran l’hora de sortida del tren de les 10,50,  davant aquesta incertesa, una noia que tenia el vol molt proper ens proposa d’agafar un taxi entre tots per anar a l’aeroport, acceptem i a tota velocitat pugem per les escales a la recerca de taxi.

En trobem un de seguida i manem la pressa al taxista, sortosament en fem via i el conductor s’hi abona, ja que al preu del taxímetre hi suma un plus d’aeroport i un de no se ben bé què,  bé havia fet be la seva feina i paguem .

Amb tot l’enrenou era encara d’hora i els taulells de facturació no eren encara oberts,  ens posem a la cua d’una finestreta que resulta ser la mes lenta, a més, tot i ser dels primers ens donen la darrera fila de l’avió.

Aquest viatge comença molt malament, esperem que millori si no..... Facturant trobem una Sra., que viatja sola, ens explica que el seu espòs treballa a Istambul  i que allà hi te un apartament , no sembla però acostumada a viatjar.

Tot arribant a Istambul  una mica cansats ja que el seient, que ja hem dit era el darrer de l’avió, ni tan sols es podia inclinar una mica, veiem les indicacions de les agències de viatges però cap de la nostra, anem passant i repassant, però inútil,van arribant recepcionistes nous i d’altres que se’n van una vegada han trobat els que venien a buscar, però res, ningún ens ve a recollir a nosaltres, decidim intentar el telèfon de contacte que teníem però nomes ens responen que allò es un servei  d’assistència en carretera .....

Ha arriba el moment de mobilitzar tot el que podem, sortosament el telèfon funciona correctament i telefonem a l’Agència a Girona que ens diu que tot està previst i que ja vindran a buscar-nos, en aquest moment se’ns acosta una noia d’una altra agència una mica intrigada de veure’ns per allà amunt i avall i ens pregunta que ens passa, li hi expliquem molt amablement telefona als seus contactes que li diuen que no hi ha previst ningú per venir a buscar-nos, i que ens haurem d’espavilar, també comprova que la reserva de l’hotel es correcta,  s’ofereix a buscar-nos un taxi per portar-nos a l’hotel.

El viatge ja es veu que si no s’encarrila no anirà bé, estem registrant-nos a l’hotel quan apareix una noia amb un sobre, ens demana disculpes, ens paga el taxi, ens diu que aquesta no es la seva feina i quan li demanem si hi ha excursions opcionals pels dos dies que estem a Istambul  ens les contracte, una de visita a la ciutat i l’altra de passeig pel Bòsfor, paguem la primera i quedem que ja veurem si fem la segona.

A l’hotel, a la porta tenen una cabina telefònica anglesa amb una noia (bé un maniquí) a l’interior, es curiós....

Com que se’ns han tret les ganes de fer res i a més estem cansats del viatge i de les peripècies del dia sopem a l’hotel mateix, el lloc es agradable i el sopar una mica car però correcte es el primer contacte amb el menjar turc i no es pas dolent.

L’habitació que ens ha tocat es molt silenciosa i es ben bé al costat de la Suite Presidencial....al menys alguna cosa surt bé.....

Dia 27 d’Abril

Avui anem a esmorzar, es a la darrera planta, la vista es espatarrant, tot l’estret del Bòsfor i just al davant una mesquita que després sabrem es la mesquita blava, en fi tot molt bonic.

Ara si que sembla que ho encarrilem, ens venen a recollir a l’hora prevista a les 8,15, el sistema es molt curiós, ja que ajunten tots els que fan excursions  a l’hotel Hilton a una mitja hora del nostre hotel  i des d’allà retornem cap el mateix lloc,quan preguntem el motiu de les anades i vingudes  ens diuen que fa 24 anys que ho fai així......

Això ens permet fer-nos una idea d’Istambul, del trànsit, de les botigues, mesquites palaus,quan a transport,  tenen de tot, tramvia, de l’estil del que a Barcelona han descobert fa poc, el tranbaix, metro, ferris, tren, funiculars i autobusos, cal dir que la ciutat té uns 27 milions d’habitants en un país de 78 milions, es condueix al mil·límetre,no hi ha mes accidents per que Deu i Alà no volen  i els senyals moltes vegades son decoratius, es habitual saltar-se un semàfor vermell o no fer cas a una direcció obligatòria. De fet ací també passa, però no es tan habitual.

Ens diuen que alleugerir el trànsit faran un túnel que travessarà el que s’anomena corn d’or des de la Torre Galata fins l’altra banda.

Ara travessem l’aqüeducte, bé el que queda de l’aqüeducte romà de Venero, construït per portar aigua a les nombroses cisternes de la ciutat, la part que queda, està molt ben conservada.

El guia, en Sami, es molt difícil de comprendre té un espanyol molt estrany, ens inicia en la història de Turquia  amb en Mustafa Kemal Ataturk general de l’exèrcit  que al veure que els sultans otomans inicialment s’havien posicionat de la banda dels alemanys a la primera guerra mundial i que al perdre la guerra els aliats feien el que volien dins Turquia s’aixecà contra ells i proclamà la república turca, la revolució fou això revolucionaria, va prohibir el vel a les dones, canvià l’alfabet de l’àrab al llatí, proclamà un estat laic,i els no els va permetre tenir més d’una dona,  en fi canvia la forma de vida que havien portat des de sempre els turcs en 15 anys.

Baixem del bus, i ens dirigim al monument de mes anomenada a Istambul, la Mesquita de Sta. Sofia, ara   ja no es mesquita si no museu,  la primera impressió, es una mica decebedora en part pels andamis instal·lats que arriben  fins a la cúpula i que ens diuen son perpetus ja que van restaurant el sostre a mida que tenen diners.

Es va acabar l’any 537 com a església  i al 1.453 el sultà Mehmet la transformà en mesquita fins al 1,935 any en que Ataturk la convertí  en museu. La cúpula està sostinguda per 40 columnes fetes en una argila porosa especial portada de la illa de  Rodas això fa que siguin uns pilars molt estilitzats i prims.

Cal destacar el quiosc d’Ahmet III construït de manera que el sultà podia entrar i sortir de la mesquita sense que ningú se’n adonés ja que no es possible veure l’interior.

A la cúpula tota de mosaics hi ha Sant Ignasi, Sant Joan, i Sant Ignasi d’Antioquia,  també hi ha tot i que no el podem veure, ja que només es veu del primer pis,  un retrat d’Alexandre .

Anem passant i veien diversos mosaics, en un absis destaquem el retrat de l’emperadriu Zoe que va anar canviant el retrat de cada ú dels marits que tingué, resta es clar el del Constantí IX que fou el que la sobrevisqué.

El mihrab, té doble orientació cap a Jerusalem i cap a La Meca, passejant com si fos a casa seva hi ha un gat, i també volant per allà veiem coloms,   tenen respecte pels animals i els permeten rodar per tots els llocs.

Els Medallons de les cantonades son del segle XIX gravats en lletres àrabs daurades amb el nom d’Ala, Mahoma i els califes Alí i Abu Bakr.

Tot sortint, primer per un mirall i desprès al girar-nos, al natural veiem el famós mosaic en el que Constantí el Gran ofereix a la Verge Maria i al nen Jesús la ciutat de Constantinopla mentre Justinià els ofereix Sta. Sofia.

Ben bé al davant de Sta. Sofia , després de travessar uns jardins, trobem la famosa mesquita blava , oficialment Sultan Ahmet Camii  la va construir el Sulta Ahmet I el segle XVII per rivalitzar amb Sta. Sofia,  es reconeix fàcilment, ja que té sis minarets, en lloc dels dos quatre habituals tot l’interior es grandiós el pati es dels mes impressionants,  l’interior està revestit de mosaics i els finestrals graduen el llum molt adequadament tot i que ja no son els originals, i la cúpula està sostinguda que quatre enormes pilars, molt diferents dels de Santa Sofia, aquests son enormes i els altres com ja hem dit mes prims.

La funció actual es de mesquita i per tant cal descalçar-se per entrar-hi i atès que surts per una porta diferent a la de la entrada, cal portar les sabates dins una bossa tota l’estona.

Sortim per la porta que dona a l’antic hipòdrom, ara convertit en parc,  els espectacles que s’hi organitzaven a més de tenir per objectiu l’oci, també tenien connotacions polítiques, moltes vegades les baralles que hi havia a les sortides de  l’ hipòdrom s’havien transformat en veritables  revolucions que havien fins i tot derrocat al sultà. Es impressionant l’obelisc de Teodosi, realment de Tutmosi III,que data del 1,500 a.c. i que   va ser portar d’Egipte per  Teodosi l’any 390.

Molt interessant la columna serpentina,  va ser portada per Constantí el Gran l’any 330, abans,  havia estat davant el temple d’Apol·lo a Delfos  i commemorava una victòria dels grecs sobre els perses. Havia esta mes alta i anava coronada per dues serpents.

Al costat hi ha l’obelisc de pedra, del que es desconeix quasi tot , anava placat  potser en or inicialment i posteriorment en coure, les plaques varen ser arrancades a la quarta creuada.

Al fons veiem de lluny, la font que el Kaiser alemany Guillem va regalar al sultà Abdul Hamit II l’any 1.901.

Tot seguit anem al museu d’art turc i islàmic, situat ben bé davant la mesquita blava.

Està a l’antic palau d’Ibrahim Paça de l’any 1.524, aquest va ser amic i cunyat de Soliman el magnífic, li va regalar el palau però Roxelana esposa de Solimàn el va acusar de traïdoria i Soliman manà estrangular-lo.

Dins hi viem una recreació de la vida al camp amb la seves catifes, vestiments i costums, també la d’una vida cortesana al segle XIX, amb els seus luxes d’època.

Curiosos els llits turcs,  recordo que  en dèiem cames turques, son llits força amples adossats a la paret a fi de que fos difícil caure. També criden la atenció les sandàlies aixecades per no mullar-se.

Pugem al primer pis a veure la col·lecció de catifes, joies i objectes d’escriptura, tot seguit,  la visita del pati amb vistes espectaculars de la mesquita blava.

Ara ens toca fer la primera visita diríem que  comercial a una botiga de catifes i joieria, ens porten el té de rigor, de poma, que es el que diuen  els agrada als turistes, i fan un desplegament fantàstic a terra, catifes de tota mena, grans petites, amb el nus doble, que ens diuen es el característic de Turquia també en tenen amb el nus senzill, les mes cares i boniques les de seda, els escoltem però no comprem, baixem a baix a la joieria a on ens ensenyen els anells anomenats d’harem, que portaven les  favorites del sultà.

Se’ns ha fet tard i el temps de que disposàvem per visitar el Gran Basar es molt minse, per arribar-hi passem per la Beyazit Camii,  no hi entrem, va ser construïda pel Sulta Beyazit II entre  l’any 1.501i 1.506 exigint un marbre especial molt escàs.

Ens sorprèn l’estructura del Gran Basar, esperàvem una mena de medina semblant a la de qualsevol ciutat islàmica, no es així, tot al voltant si que hi ha paradetes sense ordre ni concert, però una vegada travessada la porta (custodiada per policies) et trobes en un espai cobert amb una infinitat de botigues distribuïdes més o menys per productes, tots ben exposats i els venedors, tots a la porta de la seva botiga atents a oferir el que tenen, i el que no tenen. Fan molt de goig les polseres d’or que en nombre infinit estan exposades.

L’arquitectura es bonica, no sabria dir a que s’assembla però està molt ben decorada, allà es pot trobar de tot, i a més tot sembla barat, realment no ho és però l’ambient convida a comprar, com que disposem de poc temps no comprem, retornem al punt de partida i, això si,  mentre esperem comprem uns moneders a una botiga propera.

Ara toca anar a dinar, el lloc es molt bonic, amb una molt bona vista sobre el Bòsfor i una munió de vaixells esperant, suposem per entrar a port. Els menjars seran sempre molt semblants, unes amanides amb formatges, remolatxa, blat de moro, enciam .... i després o bé un peix desconegut, o unes pilotilles de carn picada, ah! i també de vegades el famós kebab,  que pot ser de xai o de vedella, i mai de la vida res de porc, els embotits que de vegades hi ha als restaurants i hotels, son d’ànec  o pollastre.

A la tarda ens dirigim a la mesquita de Suleiman, el famós Soliman el magnífic, el mateix del palau del matí. Va ser construïda per Mimar Sinan, arquitecte imperial de Soliman, em criden la atenció a part de la grandiositat comú a totes les mesquites , dos rellotges situats al costat i també el fet de que tot i l’afluència evident de turistes, hi hagi persones resant. També com a totes les mesquites les dones tenen el seu lloc especial pels resos separat dels homes.

En un cementiri proper hi ha les tombes del Sultà i de la seva esposa.

Es dirigim ara cap el palau de Topkapi, complex de 17000 Hectàrees comptant el  jardí. El primer pati es lliure, no cal pagar per accedir-hi, es molt bonic, sobre tot pel fet de que estan renovant la gespa i col·locant flors noves, per cert cal esmentar que les roses a Turquia son meravelloses,  el guia, també ens informa que les tulipes, no són d’holanda com pensem si  no que provenen de Turquia i que varen ser exportats a Holanda que les comercialitzà,

Passem al segon pati per la porta del mig,  a la dreta unes xemeneies impressionants ens diu on eren les cuines, les visitarem a la sortida, igual que l’edifici de l’harem que la visita guiada no inclou.

Travessem ara la porta de la felicitat que dona pas a la cambra de l’audiència i a la Biblioteca d’Ahmet III una vegada allà observem diferents cues per entrar a les diferents estances, el guia ens informa que cal fer totes pern veure les diferents estances. Ell ens fa la explicació des de fora ja que no el deixen parlar dins, una vegada feta la explicació ens deixa ja que nosaltres no volem tornar a l’hotel encara.

A la primera estança hi viem l’espasa de Soliman el magnífic, i el tron d’Ahmet I tot amb incrustacions de nàcar  A una altra hi trobem la daga de topkapi amb tres maragdes (va sortir a la pel·lícula que rodaren dins el palau) i el mes preuat es el diamant anomenat del Cucharero  que fa 86 carats  te forma de llàgrima i està rodejat d’altres pedres menors, es el cinquè mes gran del mon i realment ni tan sols sembla un diamant degut a la seva enormitat, va ser comprat a un venedor ambulant a canvi de tres culleres i d’ací el seu nom, el venedor l’havia trobat a les escombraries i desconeixent la seva vàlua el canvià per tres culleres que es el que li mancava en aquell moment. El que ningú sap es que hi feia el diamant a les esombraries.

A les altres estances només hi veiem mes  que meravelles, trons de pedreria, vestits de guerra de luxe (tots plens de pedres precioses)  fins i tot llitets de nen petit evidentment també amb pedreria de tota mena.

El quart i darrer pati, es espectacular ja que dona una magnífica vista sobre el mar, es un lloc ideal per a les fotos.

Anem ara fins l’harem ja que l’altra part es actualment tancada per restauració.

L’harem  funciona amb entrada separada,  té l’entrada limitada a unes 50 persones per visita, que a més no es guiada, et donen un llibret i cal esperar l’hora de la visita, sortosament només esperem uns 10 minuts.

Tal i com el seu nom fa suposar, es el lloc a on vivien les dones i concubines del sultà, el Sultà tenia 4 dones oficials i un nombre indeterminat de concubines, tot amb la finalitat de perpetuar la nissaga. Canviaven d’estança quan havien de tenir un fill del Sultà ja que el fill tenia possibilitats d’arribar a Sultà. Les sales estan intercomunicades per infinitat de passadissos que van d’un lloc a altra. Hi ha sales realment boniques, com el bany del Sultà en marbre i or, la Cambra de l’Emperador, o el pati dels eunucs (que eren els únics exemplars de gènere masculí que  podien entrar a l’harem )

Tot era dominat per la mare del sultà que, segons sembla feia i desfeia al seu gust i presentava les noies que li convenia al seu fill. Això es desprèn de les explicacions escrites que es troben a l’edifici, nosaltres havíem  llegit que aquesta funció la feia una mena de governanta  molt influent.

Ara canviem de costat i anem a les cuines actualment hi ha una col·lecció de porcellana xinesa a més d’una quantitat d’estris de cuina descomunals.

Després d’estar-hi una estona sortim del palau amb la intenció de visitar la cisterna basílica la més importat de totes les que hi havia a Istambul. Tenim una mica  de por de que estigui una mica lluny ja que el planell que utilitzem no es gaire detallat, sorprenentment en cinc minuts som davant la porta.

L’entrada es espectacular i la visió es impressionant, una il·luminació molt tènue accentua la sensació de tranquil·litat.   L’aigua hi arribava des del boscos propers al mar Negre, a través d’uns 20 Km d’aqüeductes,  fa 143 metres de llarg i 65 d’ample hi podien cabre 800.000 metres cúbics d’aigua , les 336 columnes son, la majoria, re aprofitades d’antigues construccions romanes, criden la atenció especialment la base de dues columnes situades al final del recorregut visitable amb dos caps de medusa inclinats.

Es va edificar l’any 532 per Justinià i es redescobrí mil anys després al veure que hi havia qui obtenia aigua des dels soterranis de casa seva i que fins i tot hi pescava.

La temperatura es constant i molt agradable, hi cauen gotes de tan en tan i s’hi veuen peixos (suposem carpes), i també monedes que els turistes hi tiren,  ara,  l’aigua es veu fhom regant  el peix per que sembli mes bonic i fresc, els restauradors surten a fer clients, sort que es aviat però no per això deixen de donar-nos la targeta.

Realment el lloc es veu acollidor, i el peix sembla de qualitat, si mes no allà es a on van a comprar-lo els restaurants de la ciutat.

Estem just a l’alçada de l’hotel i comencem a pujar-hi, si, pujar ja que el carrer va costa amunt que dona gust, veiem la primera bandera gegant ,  posteriorment  n’ anirem veient n’hi ha a tots els llocs públics i militars, son enormes i les col·loquen a llocs estratègics, o sigui que es veuen de lluny.

Pensem que potser valdria la pena quedar-nos a sopar i després de veure diferents cartes ens quedem a un restaurant tot enllumenat, com si fos Nadal, el lloc es acollidor i estrany, sembla destinat al públic local mes que a turistes, tot primer ens porten els entrants una safata molt grossa amb diferents platets per escollir, de segon pots triar tu mateix el peix o escollir de la carta,.

En una taula propera beuen Raky beguda nacional, es un anís sec que barregen amb  aigua i queda de color blanc.

Entra un venedor de loteria que com que ens veu forasters ni ens figura, també un venedor de flors, i el més curiós, un venedor de musclos, els porta crus en una plata, vestit de cambrer i es compren per unitats desprès de dues entrades sense èxit en una taula  n’hi compren alguns.

A l’hora de pagar no hi entenem res puja més del que havíem previst, els conceptes son inintel·ligibles, no creiem oportú discutir, a més no ens sabem, per tant paguem, i cap a l’hotel.

Ja quasi es fosc, les botigues han tancat, i seguin els costums, suposem, tota la porqueria es ara al carrer, per l’acera no cal ni pensar passar-hi i l’ambient del carrer es més  aviat sòrdid.

Arribem a l’hotel i, per avui ja n’hi ha prou,

Dia 28 d’Abril

Avui fem la segona excursió d’un dia que havíem contractat, tenim repetició de la jugada del dia anterior, tots a l’hotel  i d’allà repartició d’excursions per idiomes i llocs.

El guia, tot i que havia dit que no seria ell que ens acompanyaria, es  el mateix, o sigui que les explicacions sobre el país son les mateixes, així ens assabentem dels equips de futbol que té la capital, que el 99% dels habitants de Turquia són de religió islàmica, i un 1% catòlics, tot i això l’estat es laic, el motiu d’aquesta proporció,  es que a la darrera confrontació bèl·lica amb Grècia, es va decidir que tots els catòlics passessin  a Grècia i que els islàmics de Grècia a Turquia.

Arribem al Basar de les Espècies, res a veure amb el Gran Basar, es molt mes petit, i lo de les espècies...... bé hi ha de tot, sorprèn que totes les botigues tenen al propietari, dependent o el que sigui, que tenen la novia al país que toca, en el nostre cas a Barcelona, la qüestió es vendre a més tenen cartells amb reclams de lo més originals “Mas barato que en el Corte Inglés” i altres per l’estil, fins i tot un que diu allò  de “setze jutges mengen fetge.....”

Ara anem cap el vaixell amb el que farem un passeig pel Bòsfor, el nom prové del grec, Bous (vaca) i poros (lloc de pas)  es refereix a la mitologia, la “vaca” era una amant de Zeus a la que va convertir en vaca per evitar que la seva dona ho descobrís.

Abans s’havia de travessar en vaixell, fins l’any 1.973 en que es construí el pont penjat (el quart més llarg del mon), que té un transit impressionant.

Deixem el corn d’or, a l’esquerra veiem el Palau de Dolmabahçe palau del sultà Abdül Mecit, construït del 1.843 fins el 1.856 fou habitat pels sultans primer i el darrer habitant fou Kemal Ataturk, . Veiem els gratacels que son els hotels de la part nova,.

Sota el primer suport del pont, la mesquita Ortayök , a l’altre costat el Beylebeyi Saray, palau d’estiu dels sultans, tot seguit passem pel barri de Bebek ple de restaurants i cafés prop del mar, arribant al segon pont (el de Fatih) hi ha les fortificacions construïdes per Rumeli Hisari en només quatre mesos a l’un i altre costat del Bòsfor, per controlar el trànsit de l’estret.

Bé ara ja retornem i les vistes sobre Estanbul, són molt boniques, observem al entrant al corn d’or, que els corrents, son molt forts, i el vaixell ha de apretar fort per passar.

Desembarquem, i a dinar, al mateix lloc que ahir es clar, menys mal que es bonic, el menú es diferent, avui ens toca peix, havent dinat travessem el pont penjat i anem cap a la part asiàtica arribem al turó mes alt d’estambul i la vista que es veu des d’allà es molt bonica, tot i que hi ha una mica de calitja, es distingeix perfectament tota la ciutat, el lloc es triat per les parelles i per  les famílies per venir a passar l’estona, hi ha venedors de cotó (com a les fires d’ací) ací però està embolicat en plàstic, arribant  a dalt veiem que fan  una mena de creps,  les pasten i preparen les dones a la vista de tothom i pes passen als homes que les omplen i venen, el lloc es molt agradable, molt ben cuidat amb moltes tulipes, baixem i anem cap  el Beylebeyi Saray  el palau d’estiu dels sultans, es visita per un circuit obligat, i ens sorprèn la seva bellesa, tot primer hi ha dos pavellons, separats homes i dones, actualment està sota la cura de l’exèrcit  curiosa l’escala amb un lloc per baixar del cavall.

Tot el palau és simètric,  fins el punt de posar portes falses per igualar la simetria,  les làmpades,  de Bohèmia mereixen capítol a part, són d’una bellesa inigualable, totes a joc segons l’habitació a la que estan, habitacions pel sultà  les seves esposes, i les concubines. Molts quadres de vaixells de l’armada pintats pel sultà que era molt afeccionat al tema.

Les catifes entre elles la més gran del mon, son de Jeret, abans només les fabricaven per palaus, ara també en fan  per clients normals. El mobiliari, es fet a mida per l’estança en que estàl part fet a França i part a l’imperi otomà, aquest darrer es coneix per la mitja lluna gravada, molt curiós el conjunt de mobles simulant cordes de mariner.

Resulta interessant l’habitació anomenada de la piscina, simula una piscina però no va fer mai aquesta funció. Val a dir que tot el palau denota una separació entre homes i dones estricta, fins el punt que el germà del sultà va estar castigat al palau per haver perdut una batalla, i dins el càstig, hi entrava el tenir l’habitació de la seva esposa al costat de la seva, com una mena d’humiliació.

Un detall interessant es la manca de cuines, tot el menjar es feia al palau d’hivern i es transportava cada dia. Només cal imaginar el moviment que això generava cada dia.

Acabada la visita com que és d’hora el guia ens deixa a Sta. Sofia i anem a veure que es això d’un Bany Turc que ací anomenen Hamman, el costum ve de quan als domicilis no es disposava d’aigua calenta,els banys,  s’acabaven convertint en llocs de reunió social  i alguns de presa de decisions importants, segons el barri eren mes o menys luxosos.

Actualment bona part dels clients son turistes, escollim l’anomenat Cagaloglu Hamman només entrar ens donen les tarifes que naturalment inclouen massatge, curiosament es mes o menys car si et portes el sabó i si t’ensabones o t’ensabonen. Ens ofereixen un gua exfoliant i com que no ho entenem el que ens diuen no el comprem.

Tot seguit m’entreguen una clau  d’una mena de petita habitació amb llit i tot, a on em diuen que hi deixi la roba, et quedes només amb una tovallola i entres a l’espai de bany i massatge, es nota una mica que la instal·lació té 300 i pico d’anys, però tota l’estança es de marbre blanc i si no fos per que està gastat  semblaria nou.

Tot primer et porten a una mena de sauna, a on esperes el teu torn mentre sues, al cap d’una estona apareix un turc (autèntic) et fa senyal de que el segueixis i t’ensabona de dalt a baix cabells inclosos tot seguit comença a frotar amb el gúa mentre de tan en tan ensenya la porqueria que t’està traient del cos (això després d’ensabonar-te) quan considera que n’hi ha prou, t’ajau a la llosa marbre i comença el massatge amb oli que no se de on el treu el  fa amb els dits i els colzes, i crec que segons veu el cos el mes o menys fort ja que al meu veí, li va pujar al damunt, jo ja tremolava, pensant que tornaria, per sort no va ser així i em va deixar en un racó tot tirant-me aigua al damunt.

Al cap d’una estona, una mica tip d’aigua decideixo donar el bany per finalitzat, al sortir m’eixuguen i em donen una tovallola seca. Tot just sortir un barber m’ofereix afaitar-me i tallar el cabell, no m’atreveixo a deixar-me tallar el cabell però si em fa gràcia que m’ afaitin ja que ací fa temps que els barbers (en diuen ara perruquers o bé estilistes), han deixat de fer-ho, accepto, comprovo que la navalla es de les recanviables (nova cada vegada),  ho fa realment bé, massatge a la cara i al cabell inclòs finalment, davant la meva sorpresa, encén una metxa, jo no sabia el que anava a fer, de sobte, me l’acosta a les orelles per cremar-me els cabells de dins ho fa sense que senti cap dolor, molt ràpid, ho repeteix diverses vegades fins i tot per la cara.

Abans de que faci més experiments el pago i vaig cap l’habitació a vestir-me. La funció del llit es descansar una estona abans de sortir, no ho utilitzo, també hi ha un bar per prendre alguna beguda.

Ara surt la Conxita, li ha agradat molt, així com els homes, van amb tovallola, les dones van nues, i les noies massatgistes diu eren molt amables.

Avui decidim quedar-nos a sopar a un carrer prop de la Mesquita de Sta. Sofia, passem i com es costum ens criden oferint-nos el bo i millor de la cuina turca, ens decidim per un que te carta en espanyol, al menys sabrem el que menjarem.

Una vegada asseguts i assabentats els cambrers que érem de Catalunya  els falta temps per ensenyar-nos la fotografia dels jugadors del Barça en un racó, fan el mateix amb uns altres, aquesta vegada els treuen un banderí de darrera un columna, el marketing es del bo i millor, mengem correctament, menys car que ahir, i cap a l’hotel. M’he adonat que m’he deixat la màquina de filmar, em giro i ja veig el cambrer que me la porta, si més no son honrats.

A la sortida veig que hem fet moltes fotos i després de buscar una targeta compatible, que no  trobem.  decidim passar-les a CD per buidar la targeta, ens ho fan en un moment, i a un preu raonable.

La referència que teníem per tornar a l’hotel  era que hi havia  dues parades de tramvia des del lloc a on érem,  no les compto bé i desgraciadament l’hotel no era al lloc esperat, no podia estar lluny però s’estava fent fosc i els carrers eren d’allò mes bruts i realment feia neguit caminar-hi, després de caminar una estona  preguntem a un restaurant que veiem i molt amablement ens hi acompanyen, val a dir que érem molt a prop

Dia 29 d’Abril

Ens toca deixar l’hotel, ens recolliran a les 6 del matí, com que l’esmorzar comença a les 7, ens el preparen per a nosaltres, sense problemes, hem passat la nit una mica neguitosos ja que pensem que a lo millor també s’obliden de venir a buscar-nos. No es així i puntualment ens recullen a aquestes hores i essent diumenge no hi ha ningú pels carrers i el trànsit es nul, fins i tot els tramvies estan parats.

Recollim a una altra parella en un hotel que farà el mateix recorregut que nosaltres, les maletes noves i de color de rosa els delata, i arribem a l’aeroport, no tenim cap document però el bitllet electrònic funciona de meravella i la reserva realment existeix .

Quan ja hem facturat el guia ens deixa (ens sembla que es el que no es va recollir a l’aeroport) i ja a punt d’embarcar, trobem a una parella mexicana també de viatge de noces que també anirà amb nosaltres.

L’avió, pensàvem que al ser vol interior seria una mica dolent, es molt millor que el que es va portar de Barcelona, més gran i espaiós. Surt amb mitja hora de retràs, el vol es de curta durada i ens volen servir un entrepà, quasi no hi arriben a temps.

Arribem a Ankara, la capital, la va fer capital Kemal Ataturk, ja que fa ser el focus de la seva revolució, abans era una petita ciutat sense rellevància. Actualment es la segona ciutat del país amb 4.000.000 d’habitants, funcionaris i serveis per a ells, com tota ciutat nova, els carrers son amplis i ben distribuïts, la circulació es escassíssima, cal tenir en compte que estem a diumenge al matí, ens diuen que la vida ací es mes barata que a Estambul.

Recollim una altra parella, i iniciem el recorregut, tot primer cap el mausoleu de Kemal Ataturk, es una construcció faraònica, i mai millor dit, ja que està fet una mica a imitació dels temples egipcis,  un enorme pati, una avinguda franquejada per esfinxs....

Nosaltres entrem per un costat, l’entrada real es per l’avinguda de les esfinx tot just al començament hi dos petits temples l’un amb informació de la construcció del monument i l’altra explica el lloc.

Entrant a la dreta hi ha la tomba d’Ismet Inönü que fou un general amic i col·laborador d’Ataturk, que el succeí a la seva mort, ben bé enfront hi ha tomba franquejada per unes inscripcions en lletres d’or, part de discursos de Kemal, i, allà al fons, una enorme tomba que realment es cenotafi (no hi ha el cadàver dins) la tomba real es sota terra.

La resta de la enorme edificació està ocupada per un destacament de militars, i per una exposició de pertinences de Kemal, els seus automòbils..... Veiem un cavi de guàrdia i l’entrada d’un militar de graduació.

Ara anem al Museu de les Civilitzacions Anatòlides, realment es un dels museus més ben muntats i explicats, existents, iniciem el recorregut pel Paleolític, amb els frescos propis de l’època, i que son originals, i anem passant per les diferents civilitzacions que envaïren la península, els assiris, els hitites, Frigis, selúcides, el regnat d’Urartu i com no els grecs, romans, amb peces molt boniques i representatives de cada civilització.

Apart dels ja coneguts bous, tabletes d’escriptura cuneïforme, els relleus d’inspiració egípcia, inclosos una mena de jeroglífics, cal tenir en compte que les interrelacions entre els dos pobles foren intenses bé en forma d’intercanvi bé en forma de guerres, es famosa la batalla de Kadesh, guanyada pels egipcis a Egipte i pels assiris ací. Capítol apart mereixen les joies, són d’un disseny d’actualitat, realment, ens diuen que els dissenyadors actuals de nom, copien aquestes joies.

Comprem un llibre del museu, creiem val la pena, i anem a dinar, anem a la part vella d’Ankara, a on es conserva encara el caràcter de poble que tenia abans de convertir-se en capital, dona la impressió que es com un poble dins una gran capital, els nens juguen pel carrer, amb les seves joguines, i la gent et mira al passar, tot a 500 metres d’una ampla avinguda a on passes desapercebut.

Tornem al bus i ens dirigim a la Capadòcia, pel camí voregem el llac salat de Tuz Gölü a l’estiu arriba quasi a assecar-se té una enorme concentració de minerals i a les voreres a part de salines,  veiem fàbriques de detergents,  el temps es torna insegur i segons en quins moments comença a ploure, per sort, a l’arribada no plou i podem visitar les primeres xemeneies de fades que veurem, son formacions rocoses que s’han anat configurant al llarg dels anys, al quedar unes capes de roca erosionades de manera que formen xemeneies i bolets de roca impressionants, com que a més la roca es fàcil de treballar, durant molts anys han estat foradades i transformades en vivendes, esglésies,.....

Ens donen una llista d’excursions opcionals per fer, hi ha una sortida en globus, una nit turca i una representació turístic-religiosa dels dervixos .

Ens apuntem a les dues darreres ja que en globus apart de ser car, ja hi havíem pujat a Girona.

Veiem al fons muntanyes nevades, i es quan ens assabentem que en lloc  de ser un país semi desèrtic i calorós resulta que el clima es molt extrem, els hiverns són rigorosos i neva sovint (bé aquest any excepcionalment ho ha fet poc) i els estius si que son molt i molt calorosos.

Arribem a l’hotel, que es molt correcte, amb vistes a un castell, que no es tal, només es un restaurant i al fons una muntanya plena de forats, que son les antigues vivendes del poble, ara abandonades, i convertides en atraccions pels turistes.

La primera excursió la farem aquest vespre mateix, es ploguent una mica menys mal que el lloc es cobert es l’antic caravansaray, de Sarihan (palau de les caravanes), restaurat fa poc, els caravansar, son els llocs a on feien cap els  comerciants que feien la ruta de la seda, n’hi ha aproximadament cada 25 Km, que es cami que acostumaven a recòrrer diàriament,  el lloc destinat als animals es molt més gran i important que el de les persones, cal tenir en compte que cada comerciant podia portar 20 o 25 cavalls o camells carregats amb la mercaderia, a més solia dormir a prop per evitar robatoris.

El que anem a veure no es tracta d’un ball ritual, si no d’una cerimònia religiosa ( no se si realment el que veiem es una cerimònia turística), van guarnits primer de negre i inicien un cant que es un dels 99 noms d’alà,  la cerimònia s’anomena sema,  tot seguit el hafiz, o conductor, inicia una oració a Mevlana (el fundador dels dervixos) i un vers de l’Alcorà donen tres voltes i tot seguit deixen caure les capes negres simbolitzant que es desprenen dels objectes terrenals i queden amb una mena de faldilles blanques, comencen a girar primer amb els braços al pit i després n’aixequen el  dret fins arribar a la unió amb Déu, es va repetint tot incrementant la velocitat mentre el Seyh (el mestre) camina entre ells observant ho facin correctament, quan s’acaba canten altre vegada un passatge de l’Alcorà.

El lloc es molt estret i ens hi encabeixen quasi a la força resulta tot plegat una mica pesat,fins i tot hi ha qui s’adorm, de tota manera es molt curiós i val la pena d’haver-ho vist, a la sortida plou força i això ens impedeix veure una mica la construcció en la que estem.

Dins el paquet hi havia també una fumada en pipa d’aigua, bé els que fumen en gaudeixen d’allò més els altres ho provem i gràcies. Tot corrent per no mullar-nos, retornem al bus i fins demà.

Dia 30 d’abril

Avui la sortida es una mica mes tard, a les nou, ja que ja som al lloc (la capadòcia), tot primer anem a la vall de Göreme, un dels llocs més interessants l’anomenen el museu a l’aire lliure, es un munt de capelles bizantines totes excavades dins la roca.

De totes, en visitem 3, la de Sant Basi-li i Sant Jordi molt fosca, a terra hi han forats que foren tombes, ara cobertes amb una retxa. La de Santa Bàrbara, molt senzilleta amb una imatge del pantocràtor una mica esvaïda i finalment l’anomenada de la serpent, o de sant Onofre, del segle XI a la paret, hi veiem altra vegada Sant Jordi i Sant Teodoro,  i a la dreta Sant Onofre amagat, darrera una palmera (esta nu).

De fet l’estructura de totes les esglésies es semblant amb l’absis i normalment la nau de tres voltes,  les pintures difereixen segons l’època en que foren fetes, moltes vegades estan repintades en èpoques posteriors i al caure el revestiment apareix la primitiva pintura.

Visitem també, després de pujar per una escala força dreta, el refectori, amb la taula i els bancs tallats a la mateixa pedra, també la cuina, també excavada dins la roca i unes escorries que diuen eren per premsar els raïms.

Evidentment hi ha moltes més esglésies  per veure i visitar, però la mostra es prou significativa, sortim doncs del recinte i anem a visitar l’anomenada església de la Sivella una mica separada de les altres es potser la mes bonica de totes, i segur que la mes gran, té dos naus i son tres esglésies superposades, el color predominant es el blau, molt ben conservat i espectacular, amb escenes de la vida de Crist, cal tenir en compte que abans els Catòlics Ortodoxes eren majoria a la zona, encara que actualment no en quedi quasi ni un.

Crida la atenció, la representació del naixement d’un àngel, tema que fins ara no havia vist representat enlloc.

Baixem a l’església soterrada ben bé a sota les anteriors i després de visitar les paradetes, anem cap a Nevsehir, prop d’allà visitem la ciutat soterrada de Kaymakli, les ciutats soterrades, son una descoberta força recent, tot i que es tenia constància de la seva existència des de feia temps, hi ha qui les situa a l’època hitita, però la ocupació real es del segle VII a,c. En època de pau no eren ocupades però en cas d’atac s’amagaven dins  les ciutats i tenien assegurada la vida per sis mesos sense sortir, hi ha vàries ciutats, segons diuen estaven comunicades entre elles la que visitem té set pisos de fondària dels que se’n visiten cinc.

La visita impressiona, forats, estances, passadissos pels que prou feina hi pots passar..... vas baixant, però no es com baixar un pis, despista totalment, ara, baixes i ara puges, vas a dreta i a esquerra, si no fos per les indicacions segurament ens hauríem perdut. Hi ha molts llocs per xafar el raïm, o per lo menys es el que es creu. El que si sembla impossible es que en aquell laberint s’hi pogués viure, també hi veiem les enormes pedres que utilitzaven per tancar-hi als assaltants si era el cas de que descobrien l’entrada, i també el llarg tub de ventilació que permet respirar sense problemes dins la totalitat de la ciutat.

Hi ha qüestions que resten sense resoldre, per exemple el tema de la higiene, no hi ha lavabos enlloc, no sabem com ho solucionaven tampoc es pot deduir dels utensilis trobats dins la ciutat ja que al ser molt antigues han estat utilitzades i reutilitzades moltes vegades, i, per tant saquejades del que hi podia haver.

Tot sortint de la ciutat, anem a una botiga d’artesania, turística, es clar, a on ens ensenyen l’anomenada pedra d’escuma, es una pedra molt lleugera, quasi no pesa res, i es molt fàcil de treballar quan es tova, quan s’asseca, queda dura com una pedra, l’artista que  les treballa ho fa davant nostra amb molta habilitat.

Tot seguit entrem a la botiga a veure si tenen sort i comprem i en tenen comprem un anell dels anomenats d’harem, molt bonic i senzill.

Anem ja a dinar, estem a la vall dels coloms, en diuen així per l’enorme quantitat de coloms que hi tenen el seus nius, aprofiten les defecacions per utilitzar-les com abono per a la terra.

Al fons els veu la ciutat d’Uchiasar que vista des d’aquest cantó es confon amb el paisatge, mes tard passarem pels voltants del seu castell, anem ara a la propera vall de Pasabagi, a on hi han les xemeneies més impressionants, fins i tot n’hi ha de tres caps, dins un con es a on es retirà a meditar Sant Simeó l’estilita, les formacions son d’allò més impressionants, segurament no es podrien posar les roques tal i com estan.

Com a final,  anem a una població i pujo dalt d’una xemeneia convertida en bar, a cada pis (que al anar pujant es van fent més petits) hi ha una estança per passar-hi l’estona i prendre- hi el té.

Ara es el torn de les catifes, anem a veure una fàbrica a on veiem les noies com hi  treballen, amb una agilitat que quasi no permet seguir-les.  Allà hi fan tot el procés, el cuc de seda, abans de que trenqui la crisàlide l’escalden i el maten (diuen que només li treuen un dia de vida, el que seria papallona) cada crisàlide, dona 800 metres de fil de seda, que extreuen amb un sistema adequat, que ja els dona el fil, posteriorment i, per procediments natural el tinten.

De fet el procés es complert, i sembla que a més d’ensenyar-ho també ho utilitzen. Tot seguit, ens ensenyen catifes per donar i per vendre, (sobre tot per vendre) i, com que no tenen les que ens haurien fet peça no comprem, anem cap a l’hotel des de on veiem una bonica posta de sol.

Tot segui sopem i sense estona per descansar cap a l’anomenada nit turca....espectacle per a turistes, que com sempre tot i la manca d’autenticitat, cal veure.

Els diferents espectacles, recordaven força les danses de Rússia,  es clar que els ancestres dels turcs eren els cossacs, els artistes ho feien prou bé tot i que la música, alguna vegada fallava, feien sortir als espectadors, i en general va ser una nit distreta.

Dia 1 de maig

Avui hem d’esperar a la sortida els que han pujat en globus, canviem el bus, i el guia ens informa que a partir d’ara haurem d’anar a la part del darrera del nou bus, avui ens espera un dia llarg, ja que tenim que travessar fins arribar quasi al mar.

La primera parada que fem es per visitar el caravansar de Sarihan, i es un exemple d’arquitectura selèucida, restaurat fa poc, els comerciats de la ruta de la seda es diu tenien 3 dies sense pagar l’estada  a fi de promocionar els llocs l’entrada es molt bonica i a l’interior hi ha un enorme pati al voltant del qual hi ha estances, al l’altra banda una nau estil que diríem es gòtic  si no fos pel lloc a on està.

Finalitzada la visita, seguim viatge cap a Konya, per visitar la tomba de Mevlane, que fou el fundador dels dervixos dansants, el lloc es molt interessant i es obert a tothom, el primer que crida l’atenció es la cúpula de color verd feta amb turqueses al entrar trobem  diferents tombes de dervixos il·lustres i tot seguit passem a visitar la tomba es molt espectacular i bonica, i realment val la pena de veure, hi ha diferents llibres, còdex en diríem ací , referits tots a l’alcorà destaca una urna a on hi ha, diuen, la barba de Mahoma.

Es conserva una estança tal i com era als temps de Mevlana, amb maniquins de dervixos vestits d’època. Sortint, a la plaça, veiem fidels resant suposem l’alcorà.

Durant la resta del viatge, realment llarg, el guia ens dóna informacions sobre l’ Islam i  sobre Turquia, resumim una mica. El fet diferencial d’Istambul, a cavall entre Orient i Occident, amb una concentració de 27 milions d’habitants. La entrada a la Unió Europea, abans desitjada per tothom i ara qüestionada pels molts entrebancs que hi troben. Les fonts d’ingressos, agricultura, turisme, mineria (or). La peculiar filosofia islàmica molt mes lliberal que la de la majoria dels països àrabs. La extraordinària transformació que Mustafà Kemal Ataturk feu en 15 anys de la societat turca. El ressentiment vers els àrabs.

Finalment arribem a Pammukale, just per sopar, l’hotel es força brut, es un hotel termal, disposa de piscina d’aigua interior i de piscina termal que a més té una part exterior, decidim sopar primer per poder banyar-nos-hi.

A l’habitació, hi tenim tovalloles i barnussos, per anar a les piscines cal, o sortir a fora, o circular pels diferents pavellons de l’hotel amb barnús.

Tot primer anem a la piscina interior i tot seguit anem a la termal, es molt bonica, tot i que es força deixada, l’aigua surt d’una mena de volcà a una temperatura que suposem 60º, ja que quasi no es pot resistir, es d’un color terròs, degut a l’alt contingut en ferro, hi passem una estona, fem fotos (que no surten gaire bé ja que es de nit i hi ha vapor d’aigua ) i cap el llit.

Dia 2 de Maig

Fem una darrera visita al volcà artificial de l’hotel constatem que es natural ja que hi surt aigua calenta, no així les altres sortides d’aigua  que estan parades, tot seguit fem la visita de Hierapolis, tot primer la Necròpolis, amb les tombes, túmuls (encara en queden per excavar) i panteons, anem passat pel que era l’antiga necròpolis, fins arribar a la ciutat, que va ser fundada l’any 190 a.c. per Eumenes II rei de Pergamo. Va ser destruïda per diferents terratrèmols, encara queda dreta una part d’una església bizantina, hi veiem les latrines, i restes de les conduccions d’aigua calenta i de clavegueres.

Ara, veiem de prop les formacions de tova travertina    d’un blanc impressionant, abans l’aigua calenta queia per tota la muntanya actualment l’aigua ha fet una davallada i ja no n’hi ha tanta, es creia que eren uns hotels situats sota la muntanya que la desviaven però enderrocats els hotels l’aigua continua sense fluir.

O sigui que en lloc de prendre-hi un bany, només ens hi remullem els peus i això ens permet tenir molt bones vistes de la muntanya ara, els peus se’n ressenten, la poca aigua que hi ha la van canalitzant i repartint per les diferents terrasses, ja que si queden seques poc a poc es tornen negres.

Anem ara cap a un teatre romà que veiem a uns 300 metres, passem abans per una piscina termal que contés restes de columnes romanes que pertanyien a un antic carrer esfondrat en un terratrèmol i ara son dins l’aigua, no tenim temps de banyar-nos-hi, i anem al teatre roma, molt ben conservat, llàstima que la part inferior no sigui visitable,

Des d’allà veiem les runes de l’església de Sant Felip Neri .

Deixem Pammukale i anem cap a Afrodisias, com ja podem suposar la ciutat era dedicada a Afrodita, va ser una ciutat sense exercit, el que li va permetre un gran desenvolupament, tan punt entrem hi veiem un gran nombre de sepultures, molt boniques i totes diferents, arribem ara a la que va ser la porta del temple d’Afrodita, en diuen Tetrapylon, està reconstruïda i l’espai està molt ben cuidat, allà hi ha la tomba d’Erim, l’arqueòleg que dedicà la seva vida a aquesta ciutat.

Seguint cap a dreta, trobem les restes d’un enorme estadi, tot i les herbes que el cobreixen, es nota que l’estat de conservació, es excel·lent,  està quasi igual que en el seus millors dies. Fa 270 metres de llargada i podia encabir 30.000 persones.

Tot seguit anem al que havia estat el temple, totalment reconstruït l’any  500 d.c. quan es convertí en basílica i se afegiren absis i es formà una nau, fent impossible saber com era inicialment, tot seguit anem cap a l’odèon, un meravellós teatre tot en marbre, conservat gràcies a estar sota el fang.

Després el guia te un ensurt amb una serp i albirem les dues àgores, de que disposava la ciutat, la comercial i la pública, anem ara als banys que son realment del teatre, que també de marbre, que disposa de seients individuals, tot reflexa un nivell de vida impressionant per l’època, finalment des d’una muntanyeta, es veu el que havia estat una enorme cisterna i finalment l’anomena’t Sebasteion, temple dedicat als emperadors romans que eren deïficats,

Tot plegat ha estat una visita que ha valgut la pena, el dinar avui es una mena de restaurant a l’aire lliure, el menjar molt bo amenitzat per un turc cantant, que prou que s’hi fa però no sembla que la part anglesa del bus estigui per escoltar-lo.

Tot seguit, i per finalitzar la ruta comercial del viatge, visitem una fàbrica d’articles del pell, segons diuen iguals que les millors, ens fan una desfilada, amb debut de la Conxita amb un abric, tot seguit una demostració a on tiren aigua, cremen, rebreguen i reboten una jaqueta, que desprès de l’aventura, queda com nova, diuen que la nostra casa es pot cremar, i que únicament quedarà intacta la jaqueta.

Seguim camí fins arribar a Kushadassi, pel camí, el guia ens explica la història de París i Agamèmnon, quan arribem  una part del grup se’n va a sopar a un restaurant proper nosaltres anem tot passejant fins la ciutat, es veu turística, es el lloc a on atraquen els creuers que arriben a la zona, ens quedem per allà fins que el sol es pon, pel mar es clar.

Al arribar ja es tard per anar a sopar i ens quedem a l’hotel, sopem i dormin,

Dia 3 de Maig

Avui iniciem les visites una mica mes tard que els altres dies, ja que no tenim que fer camí, Efes, està molt a la vora, una parella finalitza ací la ruta i agafa l’avió cap a Istambul, ens passem les targetes, per les fotos, i es discuteix la propina que s’ha donar al guia, sense arribar a res.

Arribem a Efes, a l’entrada hi han les paradetes de sempre, comprem però una bossa per portar els regals que havíem comprat i que sabíem no cabrien a la maleta, ens diuen que la portaran a la sortida, ja que es per una altra porta, també veiem els rellotges de marca Rolex per 10 € ...

Efes va ser una ciutat important de la seva època, arribà fins els 280.000 habitants, la deesa de la ciutat era Cibeles (la cibeles anatoliana de la fertilitat) amb els Jònics (Grecs) fou Artemisa i Diana amb els Romans.

Inicialment Efes era un port de mar pròsper, ara bé el mar s’anà apartant i ara es a uns sis kilòmetres, aquest motiu fou la principal causa de la decadència d’Efes. Tota la ciutat i els seus temples foren destruïts i reconstruïts diverses vegades, i els seus habitants van tenir que canviar-ne l’emplaçament.

El que queda de la ciutat, es essencialment la ciutat romana, que fou la darrera habitada,

Tot primer veiem el que resta de l’odèon petit teatre de marbre, del que només resta la part inferior, tot seguit ja veiem el carrer de marbre que ens porta fins la biblioteca de Cels, el carrer s’inicia amb la porta d’Hèrcules, era un carrer que amagava les conduccions de clavegueres i pel que no podien circular carruatges, viem les restes del que fou el temple dedicat a Domi cià, els emperadors romans eren deïficats, i rarament feien cap al que anomenaven províncies, però el fet de tenir un temple dedicat a ells feia que concedís favors al lloc.

Trobem el peu immens que es el que queda de la font de Trajà. Baixant a la dreta trobem les latrines, element indispensable en tota ciutat romana, lloc que a més de fer-hi les seves necessitats, també era un lloc de trobada i de presa de decisions. Els esclaus hi anaven primer per escalfar el lloc del seu amo. Davant mateix, hi ha les restes de les cases habitades pels ciutadans més rics.

Seguint cap baix, trobem el que se suposa  era la farmàcia el veiem els emblemes de la sanitat, les dues serpents, també la deesa Nike de la victòria, i la deesa Hermes, fins arribar a la biblioteca, que arribà a tenir 12.000 pergamins, una doble paret d’un metre, aïllava els pergamins de l’exterior i els protegia de canvis extrems de temperatura.

Un terratrèmol s’encarregà de finalitzar la seva existència, el que ara ens resta es la restauració feta pels austríacs, i podem imaginar com seria en els seus bons moments, amb els dos pisos que tenia.

Davant mateix hi ha el que es pensa era el bordell, per unes indicacions que hi ha a l’entrada superior, que no podem veure, ja que està en obres. Actualment es creu podria esser una casa particular.

Sortim per la porta d’August, a la dreta queda el camí que portava al port, i el que queda de l’àgora.

A l’esquerra, en obres, hi ha el teatre, força ben conservat, es tracta del teatre de la ciutat de Lisímaco, la primitiva ciutat, evidentment fou remodelat pels romans, però la seva estructura de grades fou conservada i l’acústica es excel·lent, com acostuma a esser en els teatres romans.

Tornem a trobar les botiguetes, ens esperen amb la bossa comprada a l’altra banda, veiem el que queda del temple d’Afro dita considerat com una de les set meravelles de la humanitat: una única columna. De fet tot Efes ha servit de cantera per innumerables obres posteriors, que s’han aprofitat dels materials dels temples i edificis de la ciutat.

Ara ens dirigim a la Basílica de Sant Joan, lloc a on hi ha la tomba de Sant, més aviat hi havia, ja que ara,  es buida, fou un dels llocs de pelegrinatge més importants, la basílica té la forma habitual de creu, i disposava de cinc portes, que només es podien travessar  segons el grau de compromís amb l’església.

El lloc es dominat per les formigues i les parts altes per les cigonyes, que curiosament estan com a casa seva, fins i tot sobre el minaret d’una mesquita al costat de l’altaveu.

Protegit per un vidre, hi ha un fresc igual que el que hem vist a Sta. Sofia, està però molt degradat. També a terra hi ha mosaics originals, no son però gaire interessants.

Tot seguit anem a dinar en un lloc molt especial, ho notem d’entrada amb els plats de la taula d’una ceràmica molt bonica, després veiem que a més és fàbrica de ceràmica, i tot sortint hi ha les noies que amb una paciència infinita van pintant la ceràmica abans de posar-la als forns, lògicament també tenen una botiga per vendre els seus productes.

També el lloc es una mena de museu del ferrocarril, amb màquines i vagons de tren, no ens deixen massa temps per encantar-nos-hi.

Tot seguit anem cap a la casa de la verge, la tradició diu que una vegada Jesús va morir, es va retirar ací i hi va viure fins la mort, el lloc està actualment custodiat per monges  hi ha una església molt petita, comprem un petit llibret informatiu del lloc, en una retxa s’hi van posant els desitjos que els fidels demanen a la verge també hi ha una font amb aigua que ho cura tot.....

Nosaltres seguint els consells del guia havíem portat una ampolla per posar-hi l’aigua, de fet no feia falta ja que el lloc està molt promocionat i hi ha botigues de mares de deu, aigua i medalles de tota mena, fins i tot una oficina de correus amb mata-segells exclusiu.

Ara tornem a Kusadasi, juntament amb el grup fem un tomb per la ciutat, trobem al guia que acabava de portar la parella de Madrid a l’aeroport, avui arribem una mica mes lluny pel carrer principal de la ciutat, la parella de mexicans, decideix quedar-se a prendre alguna cosa en un Kebab, ens adonem que no tenim la màquina de fotos, i decidim tornar a l’hotel ja que ens sembla ha quedat a la recepció o a l’habitació.

Al veure que no és enlloc ens adrecem a recepció que sortosament l’han trobat. Tot seguit anem a sopar i a dormir.

Dia 4 de Maig

Avui la sortida també es una mica mes tard que de costum, en direcció a Bergama, l’antiga Pérgamo, passem per Esmirna, actual Izmir, la tercera ciutat de Turquia es immensa, no acabem de travessar-la mai, ens adonem de la quantitat de gasolineres que hi ha en segons quines carreteres, la gasolina ací es cara.

Arribem finalment a Pergamo,                 es va fer famosa quan Lisímaco un dels generals d’Alexandre Magne, va guardar-hi un tresor, quan morí , el comandant que hi va deixar es va proclamar governador, i va deixar la ciutat als seus successors fins que el darrer lliurà la ciutat a Roma.

Tot primer pugem a l’Acròpoli, ciutat alta, i mai més ben dit ja que l’alçada es significativa.

Mentre pugem veiem la Basílica Roja, dita així per que està feta de rajols vermells, està considerada com una de set esglésies de l’Apocalipsi aquesta correspondria al tro del dimoni.

Allà hi trobem la biblioteca i les columnes del temple de Trajà i Adrià , en el teatre hi cabien 10.000 espectadors, i l’alçada es impressionant, es el mes alt conegut,  ja que aprofita el pendent natural de la muntanya.

Des d’allà es veu l’aqüeducte que portava aigua a l’antiga ciutat, i un estadi, veiem el lloc a on hi havia l’altar de Zeus, l’altar se’l van emportar els alemanys a Berlin. Mes amunt, els temples d’Atalo I i Eumenes II, amb l’àgora bé de temples res, una pila de pedres que indican el lloc a on eren.

Una cisterna té una columna al mig per indicar l’alçada de l’aigua allà hi tiren monedes per fer complir els desitjos.

Ara baixem a visita l’Asclepion, abans però el bus ha de sortir de l’embolic que hi ha de cotxes, ho aconsegueix prou de pressa passant a un centímetre de l’estimball, entre tant intentem regatejar un estoig d’ulleres molt bonic, al final les presses avorten la compra.

L’asclepion era el temple d’Escolapi, va ser fundat per Arquis, ciutadà de Pèrgam que va ser curat al centre Asclepion d’Epidaure a Grècia.

La fama però prové de Galeno, que es va establir a Pèrgam com a metge dels gladiadors. Aquest centre fou famós pel fet de que la majoria de malalts es curaven, es clar que no admetien malalts quan sospitaven que farien mala fi.

També el centre fou el primer documentat que aplicà la psicoteràpia, per un corredor, ara restaurat, es feia passar el malalt mentre sentia veus que li deien “no tens res, estàs curat”  tot mentre circulava aigua, que provenia d’un pou proper.

Al sortir en el teatre recentment restaurat, hi un col·legi amb nens que canten a l’escenari, sortim entre les columnes del carrer del basar romà.

Havent dinat, anem a la darrera visita del dia, la famosa ciutat de Troia, el guia ens acaba d’explicar  l’embolic de la mitologia entre Héctor, Paris, Agamèmnon, Aquil·les, i els deus que van a favor d’uns o dels altres.

En fi, que Troia fou una ciutat desitjada pels Grecs i que només aconseguiren mitjançant el famós cavall de Troia.

Realment a Troia hi ha nou ciutats diferents sobreposades, i excavades parcialment, molta part de l’excavació, està malmesa per l’actuació de Schiemann, arqueòleg alemany que va buscar sense mètode, i va trobar el tresor de la ciutat se’l va emportar a Alemanya, però li va ser incaut at pels nazis i, posteriorment els soviètics se’l van endur a Rússia a on es encara ara, al museu Pushkin de Moscou, el tresor que en diuen de Príam sembla que no es tal, que es anterior i que el de Príam encara es per descobrir.

La visita no es de les ciutats, si no de les seves runes, queda poca cosa prou feina restes de muralles i torres de la darrera ciutat, i de l’odèon ,unes pedres que devien ser del palau, i unes altres que serien del camí,  també val la pena veure una reconstrucció de com devia ser la ciutat en la antiguitat.

Finalment, un enorme cavall de fusta, modern es clar ens acomiada, no sense pujar-hi i treure el cap per les seves finestres. També ací hi ha oficina de correus per trametre cartes i postals.

Tot segui seguim camí cap a Cannakale, ciutat situada ben bé a l’estret dels Dardanels que uneix el mar de Màrmara amb el mar Egeu, hi arribem ja tard, l’hotel està situat davant mateix del port, no es pas que sigui un gran hotel, es molt familiar, quan arribem tothom es mou al crit de “Group”, després de deixar les maletes, sortim a donar una volta, el primer que trobem es un altra cavall de Troia, aquest amb una aparença mes vella que el que hi havia a la ciutat de Troia, ens diuen que aquest es el que utilitzaren a fer la pel·lícula que protagonitzà Mel Gibson.

Pel carrer veiem multitud de venedors de banderes n’hi ha de tres mides, i son per la manifestació que faran l’endemà per protestar per la islamització del país, l’ambient però es més aviat festiu, fem una passejada pel port, que sembla agradable, amb terrasses a fora per prendre quelcom, i molts vaixells travessant l’estret.

De Cannakale només en veiem una pinzellada, a les botigues hi ha molts records de la Segona Guerra Mundial, ja que ací va ser un dels llocs a on els aliats foren derrotats. Al carrer principal, la Demircigulu Caddesi, hi ha un monument fet amb canons i prop del port veiem la torre del rellotge que es va construir amb els diners deixats per un comerciant de la ciutat. També veiem una espècie de colomar de fusta no sabem si habitat o no.

Mentre filmaven uns dolços a una botiga, surt el propietari i ens en ofereix una mostra per provar-los.

A l’hora de sopar, l’hotel disposa fins i tot de pianista. Tenim una mica de por de no dormir, ja que a l’endemà ens hem d’aixecar d’hora, i a la discoteca de l’hotel hi ha un col·legi. Sortosament se’n van a dormir d’hora.

Dia 5 de Maig

Avui la sortida es a les 5, s’ha d’agafar el ferri que ens travessarà d’hora i perdre’l pot suposar una o dues hores de retràs, el bus entra al ferri i aquest travessa l’estret en uns tres quarts d’hora, i ens situem a la península de Gallípolis, segurament si no hagués estat per la victòria turca sobre els aliats, seria o bé un lloc turístic d’estiueig o bé un lloc oblidat, ara s’ha convertit en un immens parc nacional quallat de cementiris, els dels anglesos, el dels turcs, el dels australians.......

Tots estan col·locats en llocs estratègics i amb unes vistes extraordinàries. El primer lloc que es visita, es el lloc del desembarcament dels australians, un lloc molt tranquil (no ho devia ser tant) amb una barca que va pescant pels voltants. Tots els llocs, son plens d’unes enormes parets amb escrits de Kemal Ataturk.

Ens crida l’atenció l’enorme quantitat d’autobusos que circulen per la zona, la explicació la veiem ben aviat, son els que a tarda aniran a la manifestació, que al matí fan la visita al cementiri i a l’estàtua gegantina de Kemal Ataturk que hi ha al punt mes alt del lloc.

La resta del viatge el fem vorejant el mar de Màrmara, amb dues parades tècniques a les gasolineres, i una per dinar, portem a una part del bus a l’aeroport i els altres cada ú al seu hotel, el trànsit d’Estambul es ara molt dens, tardem ben bé dues hores per entrar a la capital, ens anem acomiadant de tots a mida que van arribant als hotels.

A nosaltres ens deixen a la cantonada, sense entrar-nos al carrer, havíem pensat fer unes darreres visites a la tarda, però el fet d’haver d’agafar un taxi, i el transit que hi havia ens fa canviar d’idea i decidim donar una darrera volta pel centre.

A l’hotel canviem d’habitació, ja que ens havien assignat una habitació de fumadors, el que no van veure es que eren dues habitacions comunicades, i que la porta era oberta, per tant varem tenir que fer-la tancar.

Visitem la Mesquita Beyazit, la porta de la Universitat, el Gran Basar, per cert, just abans d’entrar-hi,  ens volien vendre uns mitjons de marca, como tot ací per cap preu però de sobte, apareix un individu que s’emporta al presumpte venedor i nosaltres ens quedem uns mitjons als dits al preu de zero euros. Tornem a fer una darrera visita a la Mesquita Blava, passem per l’Aresta Basar el lloc es una mica esmorteït, suposem per l’hora, ja a punt de tancar,  visitem el museu dels mosaics, realment no es gaire vistós, mes ben dit, hi ha mosaics molt millors que els exposats, de tota manera, es tracta de mosaics romans procedents de diferents excavacions dels voltants.

Com ja estem una mica cansats, decidim anar a sopar una mica prop de Santa Sofia i retornem a l’hotel, avui si que hem recordat bé el camí (a la cantonada del tenda eròtica).

Fem una darrera ullada a la vista des del restaurant, el Bòsfor, la mesquita blava..... i cap a dormir

Dia 6 de maig

Avui ens llevem d’hora, es el darrer dia i ja tornem, aquesta vegada no hem trucat gaire per la Glòria, les vegades que ho hem fet ens han dit que bé, ja veurem....

Amb l’experiència de l’anada, patim una mica per si ens vindran a recollir, aquesta vegada si, al cap d’una estona apareix el personatge que ens va portar  a l’aeroport per anar a Ankara, no es diu res i s’està esperant fins que nosaltres ens hi adrecem, pugem al bus, i anem a recollir una altra parella que també va a l’aeroport, per recollir-la passem per carrers i mes carrers, saltant-nos de vegades les senyals de circulació, fet força habitual a Estambul, menys mal que es diumenge al matí i els carrers són deserts, quina diferència d’ahir.

Arribem a l’aeroport i la cua que hem de fer es kilomètrica, hi ha una única cua per tots els vols, això si hi ha molts llocs que fan la facturació però la impressió es que no arribarem a temps.

Hi arribem i després d’una lliçó de puntualitat l’avió arriba ja a Barcelona, a on trobem a la Susanna que ens espera i a en Dani que li acabava de caure la PDA a terra i havia trencat la pantalla..... ens porten a dinar prop de la Roca al Santuari del Corredor, dalt d’una muntanya.

Arribem a casa i decidim anar a buscar la Glòria el dilluns després de que ens diuen està bé.